Visai neseniai Lietuvoje viešėjo ypatingas žmogus, apie kurį, prisipažinsiu, iki šio vizito nežinojau nieko. Tai – 2010 m. Europos Parlamento A. Sacharovo premijos laureatas, disidentas iš Kubos Guillermo Fariñas Hernándezas. Žmogus su nepaprastai įdomia gyvenimo istorija, o dabar – ir su svarbia misija.
Kuba. Sovietinių laikų vaikystėje Kuba buvo paslaptingas, tolimas, bet labai viliojantis kraštas – nes Karibų jūra (ten, kur šėlo Karibų piratai iš aibės knygų, mat filmo dar nebuvo), pasakodavo, kad ten kiekvienas vaikas gauna stiklinę pieno (mes neklausdavome – kodėl, nes tai buvo pristatoma kaip kažkas labai ypatingo, o aš tyliai baisėdavausi, nes pieno nemėgstu), dar ją vadino Laisvės sala, mat tai – vienintelė socialistinė valstybė kapitalizmo ryklių apsuptyje, ir net prancūzų fantastikos rašytojas R. Merlis smagiame romane "Protingas gyvūnas" nuo JAV paspęstų pinklių su kalbančiais delfinais ruošėsi slėptis Kuboje. Žinojome apie barzdočių Fidelį Castro (bet kažkodėl neatsimenu, kad žinočiau apie "komandantę" Che Guevarą), apie ten laimę atnešusią revoliuciją.
Ir, žinoma, nieko nežinojome apie tos revoliucijos užvestą terorą, apie "komitetus revoliucijai ginti" ir apie tradicinę istoriją: iš pradžių visi bus lygūs ir laimingi, o paskui – netinkami prie sienos arba į kalėjimus, kitiems – smegenų plovimas ir maisto trūkumas. Man užaugus ir griuvus SSRS, subyrėjus jos satelitų blokui, Kuba nesubyrėjo. Atėjo jai sunkūs laikai, bet diktatūra ten buvo taip gerai įsitvirtinusi, kad rimtesnių pokyčių nenutiko. Šalis duso po tarptautinėmis ir JAV sankcijomis, bet kurso "Socializmas arba mirtis!" neatsisakė.
Šiuo metu Fariñas yra surengęs 23 bado streikus ir kalėjimuose praleidęs 11 metų. Ilgą laiką jo neišleido iš šalies ir atsiimti Europos Parlamento skirto apdovanojimo. Jis – taikaus pasipriešinimo šalininkas, įkvėpimo besisemiantis iš Mahatmos Gandi ir Martino Lutherio Kingo.
Neatsisako iki šiol, nors režimas ir buvo kiek sušvelnėjęs, bet – nepasiduoda. O tai reiškia, kad Kuboje ir toliau persekiojama kitokia nuomonė, nėra saviraiškos laisvės, kalėjimuose žmonės kali vien už savo politines pažiūras, ir, žinoma, trūksta maisto ir kitų įprastinių dalykų.
Kodėl Guillermo Fariñas (jeigu norite tarti teisingai – tarkite "Farinjas") istorija ypatinga? Ogi jis kilęs iš kariškių šeimos, tėvas kovojo kartu su pačiu Che Guevarra, Guillermo irgi siekė kario karjeros (ir ne bet kokios – specialiųjų pajėgų), kol SSRS Oro desanto akademijoje nelaimingo atsitikimo su cheminiais ginklais metu patyrė traumą, neleidusią tęsti mokymų. Grįžęs namo jis ėmėsi psichologijos studijų ir nežinia, ar dėl studijų, ar dėl pasikeitusio požiūrio, pamažu iš lojalisto tapo disidentu. Jis ne kartą kalintas, prieš jį fabrikuoti kaltinimai (internete galite rasti ir puslapių, kur Fariñas vadinamas "tikru blogiečiu"), o jis pasirinko ypatingą protesto būdą – bado streiką.
Viename iš interviu jis sako: "Kai aš nusprendžiau tapti viešu opozicionieriumi, pradėjau ieškoti režimo stiprybių ir silpnybių. Iki tol bado streikai būdavo tik kalėjimų protestai. Aš perkėliau juos į gatvę. Šie streikai atkreipia visuomenės dėmesį. Paskutinio bado streiko metu aš prašiau, kad būtų paleisti 26 politiniai kaliniai. Bado streike svarbu tai, kad tu atiduodi save į valstybės rankas. Atvyksti į intensyvios slaugos skyrių ir taip meti kamuolį į priešininko pusę, nes gydytojai – taip pat valstybės dalis. Ir tada valstybė turi spręsti – leisti man gyventi ar ne. Jeigu mirsiu – mirsiu dėl valstybės kaltės."
Šiuo metu Fariñas yra surengęs 23 bado streikus ir kalėjimuose praleidęs 11 metų. Ilgą laiką jo neišleido iš šalies ir atsiimti Europos Parlamento skirto apdovanojimo. Jis – taikaus pasipriešinimo šalininkas, įkvėpimo besisemiantis iš Mahatmos Gandi ir Martino Lutherio Kingo. Bet tuo pačiu nėra naivus, kad atsitiktinumas gali pakeisti sistemą – sistemą gali pakeisti tik žmonės, kurie nebijos. Bet atsikratyti baimės – ilgas procesas. Tačiau su kokiu tikslu G. Fariñas atvyko į Lietuvą?
Pasirodo, jo vizitas turi svarbią priežastį. Lietuva – vienintelė iš Europos Sąjungos valstybių, kuri yra dar neratifikavusi ES – Kubos bendradarbiavimo susitarimo. Šis susitarimas buvo pasirašytas 2017 m., atmosferoje, kad su Kuba reikia bendrauti, kad gal tas bendravimas paskatins režimą keistis, jo pagrindu ES galėtų intensyviau plėtoti prekybinius, ekonominius ir kitus santykius. Kol kas šis susitarimas veikia tik iš dalies, mat, kad veiktų visiškai, reikalinga, kad jį ratifikuotų visos ES valstybės. Ir štai Lietuva liko paskutinė.
Jeigu Lietuva rafitikuos – susitarimas įsigalios visa apimtimi. Tačiau, G. Fariñas nuomone, reikalai Kuboje negerėja. Dar daugiau – kadangi pagrindinis dabartinis Kubos sąjungininkas – Venesuela – paskendusi savo krizėje, Kubos režimas žiaurėja, politinių kalinių skaičius nemažėja, ir vis tiek viską valdo viena partija, kariuomenė ir jos struktūros. Tad, G. Fariñas teigimu, sutartis su ES tik pagerintų diktatūros padėtį, nes 80 proc. jos naudos tektų ne Kubos žmonėms, o kariškiams ir valdantiems. Dėl to G. Fariñas ir jo bičiulis, O. Lopez'as Lietuvos prezidentui, Vyriausybei, katalikų bažnyčiai ir net visuomenei įteikė viešą prašymą – neratifikuokite sutarties. Kubos valdžia to nenusipelnė.
Kadangi man teko galimybė vesti vieną iš pokalbių tarp studentų, akademinės bendruomenės ir G. Fariñas'o, žvelgdamas į auditoriją ir matydamas ten studentus, atvykusius iš įvairių šalių, pagalvojau – ar jie iš viso gali įsivaizduoti, ką reiškia gyventi totalitarinėje santvarkoje, tad paprašiau prelegento pamėginti tai perteikti. Ilgai nesvarstęs, G. Fariñas pasakė, kad tokioje santvarkoje pirmiausia nėra laisvės kalbėti ir yra tik viena tiesa – partijos tiesa, už kitokią tiesą esi persekiojamas, o O. Lopez'as pridėjo, jog net universitete tu negali studijuoti savarankiškai, o tik iš šaltinių, prie kurių tave prileidžia. Regis, abiem disidentams tai pasirodė svarbiausias momentas – net ne kalėjimas, kur tave muša ir žemina, o teisė kalbėti.
Aš klausiau, svarsčiau, žiūrėjau į klausytojų veidus ir prisiminiau, kad prieš dieną mano dukros klasė mokykloje pastatė ir parodė spektaklį – Keistuolių teatro "Paskutinius Brėmeno muzikantus", kurių veiksmas vyksta vėlyvesniu sovietmečiu. Šešiolikmečiai mėgino įsijausti į laisvės ir rokenrolo ištroškusių to meto jaunuolių būsenas – ir nors buvo spektaklyje stengiamasi pavaizduoti ir sulaikytuosius mušantį tardytoją, ir kažkokį girtą partinį pareigūną konkurso "komisijoje", bet vos tik siužetas prieidavo iki muzikinių numerių, jie sprogdavo tokia laisve, tokiu nesivaržymu, koks net ir vėlyvajame sovietmetyje būtų sunkiai įsivaizduojamas.
Ir vis tiek galiausiai jaunimas dainavo apie tai, kad "Meilės nėra!", ne "Laisvės nėra!" (nors šią vengrų grupės "Omega" dainą, sako, dainuodavo ir Kalantinių dalyviai, man teko girdėti du teksto variantus: "Ne, ne, laisvės nėra, ji užgeso vakar Kaune" ir "Bus, bus laisva Lietuva, sakė Romas Kalanta"). Ir supratau, kad, ačiū Dievui, mane dar minkęs sovietmetis mano vaikų jau nepalies, jie daug ko iš to laiko tiesiog nesuvoks ir bus labai laimingi. Kaip ir tie studentai, klausantys disidento kalbos, bet nežinantys, ką iš tikrųjų reiškia neturėti laisvės kartais žiauriomis, kartais – absurdiškomis formomis (man pačiam yra tekę rašyti pasiaiškinimą, kodėl nedalyvavau Gegužės 1-osios demonstracijoje – mat tėvai išvežė į kaimą sodinti bulvių).
Turbūt čia slypi ir didysis pavojus: dabartinė jaunoji karta net negali suvokti totalitarinės visuomenės bjaurumo ir veikimo principų. Ir galbūt dėl to įvairūs sociologiniai tyrimai rodo gąsdinančias tendencijas: kad atsiranda vis daugiau totalitariniame pasaulyje negyvenusio jaunimo, linkstančio arba į ekstremalią kairę, arba į ekstremalią dešinę.
Ir štai rūpestis – kaip jaunajai kartai tuos pavojus perteikti? Juk totalitarizmas retai prasideda staiga – varžtai veržiami pamažu, visuomenės transformuojamos dešimtmečiais, kaip ta velniava neapsikrėsti, kur tie esminiai laipteliai, nuo kurių prasideda riedėjimas žemyn, į prarają? Šį klausimą turbūt turime kelti kiekvieną dieną, tikrinti save, kitus, valdžią ir būti dėkingi laikui, kad mes galime gyventi demokratinėje valstybėje, kurioje visos blogybės yra menkos, palyginus su totalitarine gerove. Ir mes taip pat turime pareigą – paremti stojančius prieš totalitarizmą. Netrukus Seimas turės svarstyti ES – Kubos susitarimo ratifikavimą. Ar užteks politinės valios ir išminties atsižvelgti į tai, ką apie Kubą sako disidentai?
Na, ir naujausia žinia iš diktatūrinių rojų: Rusijoje Penzos miesto Jehovos liudytojų vadovą nubaudė šešeriems metams kalėjimo. Už "ekstremizmą".
Kiek man žinoma, pagrindinis Jehovos liudytojų ekstremizmo požymis – jie griežtai pasisako prieš kraujo praliejimą, įskaitant ir tarnybą kariuomenėje. Beje, ne taip seniai V. Putinas Jehovos liudytojų persekiojimą Rusijoje pavadino nesąmone. Tai man vėl priminė susitikimą su G. Farinas ir jo pasakojimą, kad Kubos lyderis F. Castro galėjo visiškai įtikinamai žmonėms kalbėti viena, o daryti visai ką kita. Nes totalitarizmas nesiaiškina, jis pasaulį kraipo pagal save ir, neduok Dieve, jeigu tavo kryptis – kitokia.